Нийл Геймън
Монархът на долината
Новела от „Американски богове“

Превод от английски: Росица Панайотова, 2007

chitanka.info

Самата тя е къща с призраци.

        И не е господарка на себе си;

понякога предците й идват

        и надничат през прозорците

на очите й и това е много страшно.

Анджела Картър,

„Дамата в къщата на любовта“

I.

— Според мен — каза ниският мъж на Шадоу — вие сте чудовище. Прав ли съм?

Нямаше никого другиго освен барманката и тях двамата в бара на хотела в градчето на северния бряг на Шотландия. Шадоу си седеше сам и пиеше бира, когато този мъж дойде и седна на неговата маса. Беше краят на лятото и на Шадоу му се струваше, че всичко е студено, смалено и влажно. Пред себе си беше разтворил книжлето „Приятни разходки в местността“ и изучаваше маршрута, който смяташе да извърви утре — покрай брега чак до нос Ярост.

Затвори книгата.

— Аз съм американец — отвърна Шадоу, — ако това имате предвид.

Дребосъкът килна глава настрани и му намигна театрално. Беше сивокос, сиволик, със сиво палто и приличаше на провинциален адвокат.

— Е, може и това да имам предвид.

Шадоу беше дошъл тук наскоро и още не разбираше много добре шотландския диалект с всичките му гърлени звуци, странни думи и трели, но беше съвсем наясно какво му говори този. Всичко, което изричаше дребосъкът, беше малко и кристално, всяка дума бе толкова съвършено произнесена, че на самия Шадоу му се струваше, че говори с пълна с овесена каша уста.

Дребосъкът отпи от питието си.

— Значи сте американец. Свръхсексуален, свръхплатен, че какво търсите тук тогава? А? На платформите ли работите?

— Моля?

— Нефтоработник ли сте? На големите метални платформи. Тук от време на време наемаме нефтоработници.

— Не. Не съм от платформите.

Дребосъкът извади от джоба си лула и ножче и започна да чегърта нагара. Изтърси го в пепелника. След малко, все едно споделяше голяма тайна, каза:

— В Тексас също имат нефт, да знаете. Това е в Америка.

— Да — кимна Шадоу.

Зачуди се дали да не каже нещо, в смисъл че според тексасците Тексас всъщност е в Тексас, но се въздържа, защото подозираше, че ще се наложи да обяснява какво е имал предвид.

През последните две години Шадоу на практика не живееше в Америка. Не беше там, когато паднаха кулите. Понякога си казваше, че изобщо не му пука дали някога ще се върне, и понякога дори си вярваше. Беше пристигнал в Шотландия преди два дни. Слезе в Турсо от ферибота от Оркнис и дойде в този град с автобус.

Дребосъкът не млъкваше:

— Дошъл значи тук в Абърдийн някакъв тексаски нефтен барон, запознал се в кръчмата с един човек, както се запознахме ние с вас, заговорили се и тексасецът му вика: „Аз там в Тексас сутрин като стана, се качвам в колата“ — няма да се опитвам да докарам акцента, ако нямате нищо против — „паля двигателя, натискам ускорителя“ — или как му викахте…

— Педала на газта — услужливо му помогна Шадоу.

— Точно така. „Натискам аз педала на газта сутринта и до обяд още не съм стигнал до края на имението ми.“ А дъртият хитряга шотландец само кима и вика: „Да бе, и аз навремето имах една такава кола“.

Дребосъкът се разсмя хрипливо, за да покаже, че вицът е свършил. Шадоу се усмихна и кимна, за да покаже, че е разбрал, че това е виц.

— Какво пиете? Бира ли? Дай още по едно, Джени. За мен „Лагавулин“. — Дребосъкът натъпка в лулата си тютюн от някаква пунгия. — Знаете ли, че Шотландия е по-голяма от Америка?

Когато тази вечер Шадоу слезе в бара, тук нямаше никой, освен барманката, която четеше вестник и пушеше. Беше дошъл да поседи до камината, защото стаята му беше студена, а металните радиатори на стената бяха по-студени и от стаята. Не беше очаквал компания.

— Не — отговори с вечното си желание да се прави на нормален. — Не знам. Защо да е по-голяма?

— Цялата е фрактална — заяви дребосъкът. — Колкото по̀ се вглеждате, толкова повече неща се откриват. Едно пътуване през Шотландия ще ви отнеме толкова време, колкото и пътуването през Америка, ако го направите по правилния начин. Представете си, че гледате карта и бреговете са плавни линии. Но когато вървите по брега, навсякъде са носове и заливи. Онази вечер по телевизията гледах цяло предаване за това. Голяма работа.

— Хубаво — сви рамене Шадоу.

Дребосъкът щракна запалката си за лула и започна да дърпа и да пуфка, и да дърпа и да пуфка, докато не остана доволен от разгорилата се лула, след което прибра запалката, пунгията и ножчето в джоба на палтото си.

— Както и да е, както и да е — продължи. — Вярвам, сте решили да останете тук и през уикенда.

— Да. Вие… от управата на хотела ли сте?

— Не, не. Честно казано, бях във фоайето, когато пристигнахте. Чух ви да си говорите с Гордън от рецепцията.

Шадоу кимна. Беше му се сторило, че във фоайето няма никой, когато се регистрираше, но беше възможно дребосъкът да е минал оттам. И все пак… имаше нещо нередно в този разговор. Имаше нещо нередно в цялата работа.

Джени барманката сложи питиетата на бара.

— Пет лири и двайсет — каза и отново се зачете във вестника си.

Дребосъкът отиде до бара, плати и донесе бирата и уискито.

— Колко време смятате да останете в Шотландия? — попита дребосъкът.

Шадоу сви рамене.

— Исках да я видя. Да се поразходя. Да пообиколя забележителностите. Може би седмица. Или месец.

Джени остави вестника.

— Тук е гъзът на географията. Що не отидете на някое по-интересно място? — попита весело.

— Грешиш — възрази дребосъкът. — Наричаш го така, защото не знаеш какво да гледаш. Виждаш ли тази карта, девойко? — Той посочи оплютата от мухи карта на Северна Шотландия на отсрещната страна на бара. — Знаеш ли кое не й е наред?

— Не.

— Обърната е с главата надолу — триумфално изрече мъжът. — Северът е отгоре. Така казва на света къде свършват нещата. Къде няма продължение. Светът свършва тук. Но това невинаги е било така. Тук не е била най-северната част на Шотландия. Тук е била най-южната част на света на викингите. Знаеш ли как се нарича най-северното графство в Шотландия?

Шадоу погледна картата, но беше прекалено далеч, за да го прочете. Поклати глава.

— Съдърленд! — заяви дребосъкът и оголи зъби в усмивка. — Южната земя. За останалия свят може да не е била такава, но за викингите е била.

Джени барманката отиде при тях.

— Излизам за малко. Ако ви потрябва нещо, обадете се на рецепцията. — Тя сложи една цепеница в камината и излезе.

— Да не сте историк? — попита Шадоу.

— Едно на нула за вас — засмя се дребосъкът. — Може и да сте чудовище, но сте забавен. Признавам.

— Не съм чудовище — отрече Шадоу.

— Да бе, те всички чудовища така казват. Навремето бях специалист. В „Сейнт Андрюс“. Сега съм на обща практика. Е, бях. Почти съм се пенсионирал. Няколко дни в седмицата влизам в хирургията. Ей така, да поддържам форма.

— Защо смятате, че съм чудовище?

— Защото — дребосъкът вдигна чашата си с уиски с изражението на човек, който ще приведе необорим довод — понякога самият аз съм чудовище. Краставите магарета… Всички сме чудовища, не е ли така? Славни чудовища, тътрещи се из блатата на нездравия разум… — Той отпи от уискито си. — Я кажете, след като сте толкова голям, работил ли сте някога като бияч? Нали се сещате? „Съжалявам, приятелче, ама тая вечер няма да можеш да влезеш, имаме частно парти, плюй си на петите и да те няма.“ Ей такива неща?

— Не — отрече Шадоу.

— Но трябва да сте работил поне нещо подобно?

— Да — потвърди Шадоу. Веднъж беше станал бодигард на един дърт бог, но това беше в друга държава.

— Вие, ъъ… извинете ме за въпроса, не ме разбирайте криво, ама не ви ли трябват пари?

— На всеки му трябват пари. Но аз съм добре. — Не беше съвсем вярно; ала беше вярно, че когато Шадоу се нуждаеше от пари, целият свят сякаш си счупваше краката да му ги осигури.

— Не искате ли да си докарате някой и друг долар? Като бияч? Фасулска работа. Пари за нищо.

— В някоя дискотека ли?

— Не точно. На едно частно парти. В края на лятото тук наблизо в една стара къща идват хора от цял свят. Миналата година беше страхотен купон, шампанското преливаше от вратите и всички се забавляваха, но изведнъж възникна проблем. Скапана история. Провали на всички уикенда.

— Местните ли направиха проблем?

— Не точно.

— Да не е било политика? — попита Шадоу. Не искаше да се забърква в местната политика.

— Съвсем не. Хлапетии, хипита и идиоти. Както и да е. Тази година сигурно няма да дойдат. Сигурно са отишли в някой друг пущинак да протестират срещу международния капитализъм. Но гостите в онази къща за по-сигурно ме помолиха да потърся някой, който да носи на бой. Едър сте, а те точно такъв като вас искат.

— Колко? — попита Шадоу.

— Ако се стигне до това, можете ли да се сбиете с някого? — попита мъжът.

Шадоу не отговори. Дребосъкът го огледа от глава до пети и отново се ухили с пожълтелите си от тютюна зъби.

— Петнайсет хиляди лири за два дни работа. Парите не са лоши. И са в брой. Няма какво да се декларира на бирниците.

— Този уикенд ли?

— От петък вечерта. Къщата е голяма и стара. Част от нея е била крепост. Намира се на запад от нос Ярост.

— Не знам.

— Ако се навиете, получавате фантастичен уикенд в историческа забележителност и ви гарантирам, че ще се запознаете с всякакви интересни хора. Идеалната работа за уикенда. Що не бях малко по-млад. Е, и малко по-висок.

— Добре — каза Шадоу и в секундата, когато го изрече, се зачуди дали няма да съжалява.

— Браво. По-късно ще ви осведомя подробно как и кога. — Сивото човече се изправи, тупна Шадоу по рамото и го остави сам в бара.

II.

От осемнайсет месеца Шадоу не се беше заседявал на едно място. Беше пропътувал цяла Европа с раница на гърба, както и Северна Африка. Беше брал маслини и ловил сардини, беше карал камион и продавал вино край пътя. Накрая, преди няколко месеца се беше върнал на стоп в Норвегия, в Осло, където се беше родил преди трийсет и пет години.

Не знаеше точно какво търси. Знаеше само, че не го е намерил, макар да имаше моменти — в планините, по чукарите и водопадите — когато беше сигурен, че каквото и да бе онова, от което се нуждаеше, то го чакаше ей там зад ъгъла: зад къс гранит или зад най-близкия бор.

И все пак посещението се беше оказало дълбоко неудовлетворително и когато в Берген го попитаха дали иска да стане втория човек в екипажа на моторна яхта, която трябваше да бъде закарана при собственика си в Кан, той каза „да“.

От Берген бяха отплавали за Шетланд, а оттам за Оркнис, където прекараха нощта в един полупансион в Стромнес. На сутринта, след като излязоха от пристанището, двигателите се повредиха окончателно и непоправимо и яхтата бе изтеглена обратно на брега.

Бьорн, който беше капитанът и другият член от екипажа, остана на яхтата, за да се разправя със застрахователите и да вдига на ядосаните обаждания на собственика. Шадоу не видя причина да остава, затова взе ферибота до Турсо на северния бряг на Шотландия.

Беше неспокоен. Нощем сънуваше магистрали или неонови предградия на градове, в които хората говорят на английски. Понякога тези градове бяха в Средния запад, понякога във Флорида, понякога на западния бряг, понякога на източния.

След като слезе от ферибота, си купи пътеводител, взе разписанието на автобусите и се отправи към света.

Джени барманката се върна и започна да бърше масите и бара. Косата й беше толкова руса, че беше почти бяла, и беше вдигната на кок.

— И с какво се забавляват тук хората? — попита Шадоу.

— Пият. Искат да умрат. Или отиват на юг. Това, общо взето, изчерпва възможностите.

— Сигурна ли си?

— Ами помисли сам. Тук няма нищо друго, освен овце и планини. Храним и туристите, разбира се, но те така и не са достатъчни. Тъжно, нали?

Шадоу сви рамене.

— От Ню Йорк ли си? — попита тя.

— От Чикаго съм. Но съм роден тук, в Норвегия.

— Говориш ли норвежки?

— Малко.

— Тогава искам да те запозная с един човек — каза тя внезапно и си погледна часовника. — Човек, дошъл тук от Норвегия преди много време. Хайде.

Тя остави бърсалката, изгаси лампите в бара и отиде до вратата.

— Хайде — повтори.

— Можеш ли да затвориш бара? — попита Шадоу.

— Мога да правя каквото искам. Това е свободна страна.

— Сигурно.

Тя заключи бара с месингов ключ. Излязоха във фоайето.

— Изчакай ме — помоли Джени и влезе в помещението с надпис „ПЕРСОНАЛ“. Появи се след няколко минути, облечена в дълго кафяво палто. — Всичко е наред. Върви след мен.

Излязоха на улицата.

— Това село ли е, или малък град? — попита Шадоу.

— Всъщност е шибано гробище. Нагоре сме. Хайде.

Започнаха да се изкачват по тясната улица. Луната беше огромна и жълто-кафява. Шадоу чуваше морето, но не го виждаше.

— Ти си Джени, нали така?

— Да. А ти кой си?

— Шадоу.

— Това истинското ти име ли е?

— Така ми викат.

— Хайде тогава, Шадоу, давай напред.

Спряха на върха на хълма. Това беше краят на селото. Намираха се пред оградата на сива каменна къща. Джени отвори портата и поведе Шадоу по алеята. Той закачи с крак някакво храстче до пътеката и въздухът се изпълни с ухание на лавандула. В къщата не светеше.

— На кого е тази къща? — попита Шадоу. — Изглежда празна.

— Не се притеснявай. Тя ей сега ще се прибере.

Отвори незаключената входна врата и двамата влязоха. Джени щракна ключа за осветлението до вратата. По-голямата част от къщата се заемаше от трапезария-кухня. Тясно стълбище отвеждаше към спалнята на тавана, както предположи Шадоу. Върху кухненския чамов плот имаше музикална уредба.

— Това е твоята къща — предположи Шадоу.

— Моят мил дом — съгласи се тя. — Искаш ли кафе? Или предпочиташ алкохол?

— Не, благодаря — отказа Шадоу. Зачуди се какво ли искаше Джени. Почти не го поглеждаше в очите и не се усмихваше.

— Преди малко добре ли чух? Доктор Гаскел поиска да се грижиш за партито през уикенда, така ли?

— Май да.

— Какво ще правиш утре и в петък?

— Ще се разхождам. Взех си пътеводител. Има няколко прекрасни маршрута.

— Някои са прекрасни. Други са опасни. Даже и през лятото по усойните места може да е останал сняг. В сенките и усойните места нещата траят дълго.

— Ще внимавам.

— Те и викингите така са казвали — усмихна се тя, свали палтото си и го метна на яркия пурпурен диван. — Може да се видим в планината. И аз обичам да се разхождам. — Тя разпусна кока си и светлата й коса се разпиля по раменете. Беше по-дълга, отколкото Шадоу си я представяше.

— Сама ли живееш тук?

Джени извади цигара от кутията на плота и я запали с кибрит.

— Какво те интересува? Няма да преспиш тук, нали?

Шадоу поклати глава.

— Хотелът е в дъното на хълма. Няма как да го пропуснеш. Благодаря, че ме изпрати до дома.

Шадоу й пожела „лека нощ“ и излезе навън в лавандуловата нощ. Остана за малко в двора, загледан в лунната пътека и озадачен. След това слезе по хълма и се прибра в хотела. Беше права: нямаше как да се загуби. Качи се в стаята си и се заключи. В стаята беше по-студено, отколкото в коридора.

Събу си обувките и се изтегна на леглото, без да пали лампата.

III.

Корабът беше направен от нокти на мъртъвци и се лашкаше неуверено в неспокойното море.

На палубата имаше подобни на сенки фигури, мъже, големи колкото планини или къщи, и когато Шадоу се приближи, различи лицата им: горди мъже и високи, всичките. Изглежда, не забелязваха, че корабът плава, всичките чакаха на палубата като застинали по местата си.

Единият от тях пристъпи напред и сграбчи ръката на Шадоу с огромната си длан. Шадоу стъпи на сивата палуба.

— Добре дошъл в това прокълнато място — изрече мъжът с нисък и дрезгав глас.

— Да живее! — изкрещяха останалите мъже. — Да живее носителят на слънцето! Да живее Балдур!

Името в свидетелството за раждане на Шадоу беше Балдер Муун, но той поклати глава.

— Не съм онзи, когото чакате — каза на мъжете.

— Ние тук умираме — изрече мъжът с дрезгавия глас, без да пуска ръката на Шадоу.

Беше студено в това мъгливо място между световете на живите и гроба. Солени талази се разбиваха в бордовете на сивия кораб и Шадоу се измокри до кости.

— Повикай ни обратно — помоли мъжът. — Повикай ни обратно или ни пусни да си ходим.

— Не знам как — отвърна Шадоу.

При тези думи мъжете на палубата започнаха да стенат и да вият. Някои строшиха дръжките на копията си в палубата, други заудряха ритмично с плоската страна на мечовете си медните дискове в средата на кожените си щитове и надаваха крясъци, преминаващи от мъка до беснеене с пълно гърло…

Някакъв гларус пищеше в ранното утро. Прозорецът на стаята се беше отворил през нощта и тропаше от вятъра. Шадоу лежеше върху неоправеното хотелско легло. Дрехите му бяха мокри, може би от пот.

Поредният студен ден в края на лятото беше започнал.

От хотела му сложиха в пластмасова кутия няколко сандвича с пиле, твърдо сварено яйце, пакетче солени бисквити със сирене и лук и една ябълка. Гордън на рецепцията, който му връчи кутията, го попита кога ще се върне и обясни, че ако закъснее с повече от няколко часа, ще повикат планинската спасителна служба. Поиска и мобилния телефон на Шадоу.

Шадоу нямаше мобилен телефон.

Пое към брега. Беше красиво, с онази пустинна красота, която напяваше и отекваше в празните места из душата му. Беше си представял Шотландия като добродушно място, цялото в обрасли с пирен хълмове, но тук, на северния бряг, всичко изглеждаше остро и изпъкнало, даже сивите облаци, плаващи по бледосиньото небе. Все едно костите на земята стърчаха на това място. Пое по маршрута от пътеводителя през обрасли с шубраци поляни, покрай извори на природен газ, нагоре и надолу по скалистите хълмове.

Понякога си представяше, че стои на едно място, а светът се движи под него, че просто го движи с краката си.

Маршрутът беше доста по-уморителен, отколкото очакваше. Мислеше да обядва в един, но малко преди обяд краката му го заболяха от умора и му се дощя малко почивка. Пое по някаква пътечка, извеждаща към голяма канара, която предлагаше завет от вятъра, и седна да хапне. Отпред в далечината се виждаше Атлантическият океан.

Мислеше, че е сам.

— Ще ми дадеш ли ябълката си? — каза тя.

Беше Джени, барманката от хотела. Светлорусата й коса се развяваше покрай лицето й.

— Здрасти, Джени — поздрави Шадоу и й подаде ябълката.

Тя извади от джоба на кафявото си палто сгъваем нож и седна до него.

— Благодаря.

— Е — каза Шадоу, — ако съдя по акцента ти, сигурно си дошла от Норвегия още като малка. Не различавам говора ти от този на местните.

— Кога съм казала, че съм от Норвегия?

— Не каза ли?

Тя си отряза парче ябълка и го изяде бавно от ножа, като едва го докосваше със зъби. Погледна към Шадоу.

— Това беше много отдавна.

— Семейството ти ли?

Тя сви рамене, явно това беше единственият отговор, който можеше да му даде.

— Значи ти харесва тук?

Тя го погледна и поклати глава.

— Чувствам се като хулдра.

Беше чувал тази дума и преди, в Норвегия.

— Това не е ли някакъв трол?

— Не. Хулдрите са планински същества като троловете, но живеят в гората и са много красиви. Като мен. — При тези думи тя се усмихна, сякаш знаеше, че е прекалено бледа, прекалено намусена и дори прекалено слаба, за да е красива. — Влюбват се във фермерите.

— Защо?

— Проклета да съм, ако знам. Но го правят. Случва се фермерът да осъзнае, че говори с жена хулдра, защото тя има опашка като на крава, но по-лошото е, когато зад лицето й няма нищо, когато всъщност е празна и куха като черупка. Тогава фермерът казва молитва или побягва обратно към майка си, или към фермата. Но понякога фермерите не бягат. Понякога хвърлят през рамо нож или само се усмихват и се оженват за жената хулдра. Тогава нейната опашка пада. Но силата й остава, по-голяма е от тази на всяко човешко същество. И продължава да тъгува за дома си в гората и за планините. Тя никога не е истински щастлива. Никога не се превръща в човек.

— Какво става след това с нея? — попита Шадоу. — Остарява ли и умира ли заедно със своя фермер?

Беше изрязала всичко освен семенника на ябълката. С едно движение на китката го запрати от другата страна на хълма.

— Когато мъжът й умре… май се връща в гората. — Тя се загледа в хълма. — Чувала съм история за една хулдра, която се оженила за фермер, а той се държал лошо с нея. Крещял й, товарел я с цялата работа във фермата, прибирал се от селото пиян и ядосан. Понякога я биел. Един ден сутринта тя стъквала огъня в къщата, когато той влязъл и й се разкрещял, защото закуската му не била готова. Ядосал се, защото според него тя нищо не правела като хората и изобщо не разбирал защо се бил оженил за нея. Тя го послушала малко, след което, без да каже и дума, посегнала към огнището и взела ръжена. Тежка вещ от черно ковано желязо. Взела тя този ръжен и го огънала в идеален кръг, точно като венчалната си халка. Нито изпъшкала, нито се изпотила, просто го огънала, както ти огъваш тръстика. И нейният фермер, като видял това, пребледнял като платно и не споменал нищо повече за закуската си. Видял какво се случило с ръжена и разбрал, че във всеки един момент през последните пет години тя е можела да стори същото с него. И до смъртта си не я пипнал с пръст, не й казал и една лоша дума. А сега ти ми кажи нещо, господине, дето всички ти викат Шадоу, щом е могла да стори това, защо изобщо му е позволявала да я бие? Защо е пожелала да бъде с такъв човек? Ти ми кажи.

— Може да е била самотна — предположи Шадоу.

Тя изтри острието на ножа в джинсите си.

— Доктор Гаскел непрекъснато повтаряше, че си чудовище. Вярно ли е?

— Мисля, че не.

— Жалко. Поне за това си наясно, нали?

— А ти?

— Напълно. В края на деня ставаш нечия вечеря. По този повод искам да ти покажа нещо. — Тя се изправи и го поведе към билото на хълма. — Погледни натам. Където хълмът преминава в долината. Вижда се къщата, където ще работиш през уикенда. Виждаш ли я?

— Не.

— Погледни. Следвай линията на пръста ми. — Тя се приближи до него и протегна ръка към далечината. Забеляза, че лъчите на слънцето се отразяват в нещо като езеро, или лох, поправи се, все пак беше в Шотландия — и над него някакво сиво образувание. Беше го помислил за скала, но формите му бяха прекалено правилни, за да е друго, освен постройка.

— Това ли е крепостта?

— Не бих я нарекла така. По-скоро голяма къща в долината.

— Ти ходила ли си на тези партита?

— Не канят местни. А мен никога не биха ме поканили. И ти не трябва да ходиш. Откажи им.

— Плащат добре.

Тогава тя го докосна за пръв път и постави бледите си пръсти върху тъмната му ръка.

— За какво са му на едно чудовище пари? — попита с усмивка и Шадоу си помисли, че проклет да е, ако все пак тя не е красива.

Джени свали ръката си и се отдръпна.

— Е? По-добре си поемай по маршрута, че не ти остава много време. Рано се стъмва по това време на годината.

И продължи да го гледа, докато той си оправяше раницата и поемаше надолу по хълма. Като стигна долу, се обърна и погледна нагоре. Джени продължаваше да го гледа. Помаха й и тя му помаха в отговор.

Когато погледна следващия път, я нямаше.

Качи се на лодка, за да прекоси залива до носа, и продължи към фара. От фара обратно до лодката имаше минибус и той го взе.

Прибра се в хотела в осем вечерта, уморен, но доволен. По пътя обратно го беше застигнал дъжд, но се беше скрил в някаква изоставена колиба и беше прочел вестник отпреди пет години, докато дъждът трополеше по покрива. Спря да вали след половин час и Шадоу се поздрави, че е обул високи ботуши, защото земята се беше превърнала в кал.

Умираше от глад. Слезе в ресторанта на хотела. Там нямаше жива душа. Шадоу извика:

— Ехо?

Някаква старица се показа от кухнята.

— Да?

— Сервирате ли още вечеря?

— Да. — Огледа неодобрително калните му ботуши и разчорлената му коса. — Гост на хотела ли сте?

— Да. В стая единайсет съм.

— Ами тогава… сигурно ще е по-добре да се преоблечете за вечеря. По-любезно би било спрямо другите гости.

— Значи сервирате.

— Да.

Той се качи в стаята си, хвърли раницата на леглото и си свали ботушите. Обу си маратонки, среса се и слезе в ресторанта.

Той вече не беше празен. На масата в ъгъла седяха двама души, които бяха толкова различни, колкото би било възможно: дребна, наближаваща шейсетте жена, прегърбена като птичка над масата, и младеж, огромен, непохватен и съвършено плешив. Шадоу реши, че са майка и син.

Седна на масата в средата на помещението.

Възрастната сервитьорка се появи с табла в ръка. Постави пред другите двама купички със супа. Мъжът започна да духа своята, за да изстине; майка му го плесна силно по ръката с лъжицата.

— Престани — нареди и започна да сърба шумно собствената си супа.

Плешивият мъж тъжно огледа помещението. Улови погледа на Шадоу и Шадоу му кимна. Мъжът въздъхна и се зае отново с горещата супа.

Шадоу огледа менюто без ентусиазъм. Беше готов с поръчката, но сервитьорката отново беше изчезнала.

Сиво движение — д-р Гаскел надникна през вратата на ресторанта. Влезе и се приближи до масата на Шадоу.

— Може ли да седна при вас?

— Заповядайте.

Дребосъкът седна срещу Шадоу.

— Как мина денят?

— Прекрасно. Разходих се.

— Най-добрият начин за възбуждане на апетита. Така. Утре сутринта ще дойдат да ви вземат с кола. Вас и нещата ви. Ще ви закарат до къщата. Ще ви разведат из нея.

— А парите?

— И това ще уредят. Половината тогава, половината накрая. Някакви други въпроси имате ли?

Сервитьорката стоеше в дъното на помещението, наблюдаваше ги и изобщо не понечваше да се приближи.

— Да. Какво да направя, за да получа тук някаква храна?

— Какво искате? Препоръчвам ви агнешките хапки. Агнешкото е тукашно.

— Звучи добре.

Гаскел се провикна:

— Мора, извинявай, че те притеснявам, но би ли донесла и на двама ни от агнешките хапки?

Мора сви устни и се върна в кухнята.

— Мерси — каза Шадоу.

— Няма за какво. С нещо друго мога ли да ви помогна?

— Да. Кои са тези, които ще дойдат на партито? Защо не си наемат собствена охрана? Защо наемат мен?

— Наемат си и тяхна. Можете да не се съмнявате. Но не е зле да има и някой местен талант.

— Даже ако местният талант е чужденец турист, така ли?

— Така.

Мора донесе две чинии със супа и ги остави пред двамата.

— Включена е във вечерята — обясни.

Супата беше много гореща и имаше вкус на доматено пюре с оцет. Шадоу беше толкова гладен, че я изгълта почти цялата, преди да осъзнае, че не му харесва.

— Казахте, че съм чудовище — подхвърли на сивия мъж.

— Така ли съм казал?

— Казахте.

— Ами в тази част на света има доста чудовища. — Доктор Гаскел наклони глава към двойката в ъгъла. Жената беше потопила салфетката си в чашата с вода и ожесточено триеше петната от червената супа по устата и брадичката на сина си. Той гледаше сконфузено. — Тук сме далеч от света. Влизаме в новините, само когато някой турист или алпинист се изгуби или умре от глад. Повечето хора са забравили, че съществуваме.

Агнешките хапки пристигнаха, гарнирани с преварени картофи, недоварени моркови и нещо кафяво и мокро, което Шадоу предположи, че навярно е започнало живота си като спанак. Наряза агнешкото с ножа си. Докторът взе своето месо с ръка и започна да дъвче.

— Били сте вътре — каза докторът.

— Къде вътре?

— В затвора. Били сте в затвора. — Това не беше въпрос.

— Да.

— Значи можете да се биете. Можете да нараните някого, ако се наложи.

— Ако ви трябва човек, който да наранява хора, едва ли ви трябвам точно аз — заяви Шадоу.

Дребосъкът се ухили с мазни сиви устни.

— Сигурен съм, че вие ни трябване. Просто попитах. Не можете да се сърдите, че ви питам разни работи. Както и да е. Ето той е чудовище — каза и посочи с полуизяденото месо към двойката в ъгъла. Плешивият мъж ядеше нещо като бял пудинг с лъжица. — Майка му също е чудовище.

— На мен не ми приличат на чудовища.

— Поднасям ви. Местно чувство за хумор. Трябвало е да ви предупредят за моя хумор, още щом сте дошли в селото. Внимание, изкукалият дърт доктор в действие. Дрънка за чудовища. Простете на стареца. Не го слушайте какви ги плещи. — Проблясване на пожълтели от тютюн зъби. Докторът си изтри ръцете и устата със салфетката. — Мора, дай ми сметката. Включи и сметката на този млад човек.

— Добре, доктор Гаскел.

— Да не забравите — обърна се докторът към Шадоу. — Осем и петнайсет сутринта. Слизате във фоайето. Нито минута по-късно. Те са заети хора. Ако ви няма, просто ще си тръгнат, а вие ще изпуснете петнайсет хиляди лири за два дни работа. Ако останат доволни, може да има и премия.

Шадоу реши да си изпие кафето след вечерята в бара. Там все пак имаше камина с жив огън. Сигурно щеше да прогони студа от костите му.

Гордън от рецепцията беше зад бара.

— Джени в почивка ли е? — попита Шадоу.

— Моля? Не, просто помага в хотела. Прави го понякога, като сме много заети.

— Имате ли нещо против да сложа още едно дърво в огъня?

— Моля.

„Щом се отнасят така с летата си, шотландците изобщо не заслужават да имат такива“, спомни си Шадоу една мисъл на Оскар Уайлд.

Плешивият млад мъж влезе в бара. Кимна нервно на Шадоу. Шадоу му кимна в отговор. Доколкото виждаше, мъжът нямаше нито един косъм: включително вежди и мигли. Приличаше на неоформено бебе. Шадоу се зачуди дали беше болест, или може би следствие от химиотерапия. Мъжът миришеше на влага.

— Чух го какво каза — заекна плешивият. — Каза, че съм чудовище. И че и мама била чудовище. Имам уши. Чувам почти всичко.

Че имаше уши, имаше. Бяха прозрачно розови и стърчаха на главата му като големи риби.

— Имате страхотни уши — каза Шадоу.

— Подигравате ли ми се? — Плешивият изглеждаше обиден и готов да се сбие. Беше съвсем малко по-нисък от Шадоу, а Шадоу беше голям мъж.

— Изобщо не ви се подигравам.

Плешивият кимна.

— Хубаво. — След което преглътна и се поколеба. Шадоу се зачуди дали да не каже още нещо успокояващо, но мъжът продължи: — Не съм виновен аз. Толкова шум вдигат. Искам да кажа, че хората идват тук, за да се махнат от шума. И от хората. И без това тук вече има прекалено много хора. Защо просто не си идете откъдето сте дошли, и не престанете да вдигате целия този проклет шум?

Майката на мъжа се появи пред бара. Усмихна се нервно на Шадоу и побърза да отиде при сина си. Дръпна го за ръкава.

— Хайде стига — каза му. — Стига си се ядосвал за нищо. Всичко е наред. — Погледна умоляващо Шадоу. — Съжалявам. Сигурна съм, че не иска да ви обиди. — На подметката й беше залепнало парче тоалетна хартия, но тя още не го беше забелязала.

— Няма проблем — отвърна Шадоу. — Обичам да се запознавам с нови хора.

Тя кимна.

— Значи всичко е наред. — Синът й гледаше облекчено.

Той се страхува от нея, помисли Шадоу.

— Хайде, бебчо — подкани жената сина си. Дръпна го за ръкава и той я последва.

Малко преди вратата решително спря и се обърна към Шадоу.

— Кажи им да не вдигат толкова шум.

— Ще им кажа — обеща Шадоу.

— Не съм виновен, че чувам всичко.

— Не се притеснявай — каза Шадоу.

— Той наистина е добро момче — обади се майката на плешивия млад мъж и поведе сина си за ръкава към коридора. Парчето тоалетна хартия продължаваше да се влачи от подметката й.

Шадоу излезе в коридора.

— Извинете.

Те се обърнаха, мъжът и майка му.

— Нещо ви е залепнало на обувката — каза Шадоу.

Тя погледна надолу. След това настъпи тоалетната хартия с другия крак и я отлепи. Кимна одобрително на Шадоу и си отиде.

Шадоу се насочи към рецепцията.

— Гордън, имаш ли някоя хубава карта на местността?

— Например топографска ли? Абсолютно. Ей сега ще ви я донеса.

Шадоу се върна в бара и си допи кафето. Гордън му донесе картата. Шадоу се впечатли от подробностите: на нея очевидно беше нанесена и последната овчарска колиба. Огледа я внимателно и проследи днешния си маршрут. Откри хълма, където беше спрял да обядва. Прокара пръст на югозапад.

— Има ли наоколо някакви крепости?

— Боя се, че не. Има няколко на изток. Имам справочник на крепостите в Шотландия, мога да ви дам да го разгледате, ако искате…

— Не, не. Няма нужда. А в този район има ли някакви големи къщи? Нещо, което някой би нарекъл крепост? Или големи имения?

— Ами, ей там е хотел „Нос Ярост“ — Гордън му го посочи. — Но като цяло районът е безлюден. Технически погледнато, с оглед броя на живеещите тука, как му викаха, гъстотата на населението, местността е истинска пустиня. Няма даже интересни развалини. Или поне не стават за разглеждане.

Шадоу му благодари и го помоли да го събуди рано. Щеше му се да беше намерил на картата къщата, която беше видял от хълма, но сигурно я търсеше не където трябва. Нямаше да му е за пръв път.

Двойката в съседната стая се биеше или правеше любов. Не беше сигурен кое точно, но всеки път, когато започваше да се унася, оттам долитаха крясъци, които го събуждаха.

По-късно така и не разбра дали се беше случило, дали тя наистина беше дошла при него, или беше само първият сън тази нощ: но наяве или насън, малко преди полунощ, ако се вярваше на радиото на нощното шкафче, на вратата на спалнята се почука. Той стана и извика:

— Кой е?

— Джени.

Отвори вратата и примижа на светлината в коридора.

Беше се увила в кафявото си палто и го гледаше плахо.

— Да? — каза Шадоу.

— Значи утре ще отидеш в онази къща? — попита тя.

— Да.

— Реших да дойда да се сбогуваме. Ако случайно не се видим повече. Ако не се върнеш в хотела. И ако отидеш другаде. И ако не те видя повече.

— Ами довиждане, тогава.

Тя го огледа от глава до пети, огледа тениската и шортите, в които спеше, босите му крака и накрая лицето му. Изглеждаше разтревожена.

— Знаеш къде живея. Обади ми се, ако ти потрябва помощ.

Вдигна ръка и нежно докосна с показалец устните му. Пръстът й беше много студен. След това отстъпи в коридора и просто остана там с лице към него, без да помръдва.

Шадоу затвори вратата на стаята си и чу стъпките й да се отдалечават по коридора. Върна се в леглото.

Сигурен беше обаче, че следващият сън е сън. Беше неговият живот, объркан и изкривен: в един момент беше в затвора и учеше фокуси с монети, казваше си, че любовта към съпругата му ще му помогне да преживее всичко това. След това Лаура умря, той излезе от затвора; работеше като бодигард на някакъв дърт досадник, който казваше на Шадоу да му вика Уенсди. А след това сънят му се напълни с богове: стари, забравени богове, необичани и изоставени, и нови богове, преходни уплашени същества, надрусани и объркани. Всичко бе една мрежа от невероятности, котешка люлка, която се превърна в паяжина, която се превърна в мрежа, която се превърна в чиле от конци, голямо като света…

В съня си умря на дървото.

В съня си се върна от мъртвите.

И след това имаше само мрак.

IV.

Телефонът до леглото иззвъня в седем. Шадоу се изкъпа, избръсна се, облече се, пакетира целия си свят в раницата. След това слезе да закуси в ресторанта: пресолена овесена каша, мек бекон и мазни пържени яйца. Кафето обаче беше учудващо добро.

В осем и десет отиде във фоайето и зачака.

В осем и четиринайсет в хотела влезе мъж в агнешки кожух. Беше захапал ръчно свита цигара. Протегна ръка и жизнерадостно заяви:

— Вие трябва да сте господин Муун. Аз съм Смит. Ще ви откарам до къщата. — Ръкостискането му беше здраво. — Вие май сте голям мъж?

Недоизказана остана фразата: „Но мога да ви поваля с една ръка“. Шадоу обаче си я продължи наум.

Но не даде вид, а отвърна:

— Така казват. Вие май не сте шотландец.

— Не съм, приятел. Тук съм само за уикенда, за да гледам всичко да върви както трябва. Лондончанче съм. — Зъбите блеснаха на подобното му на брадва лице. Шадоу реши, че е четирийсет и няколко годишен.

— Хайде, елате в колата. Ще ви съобщя подробностите по пътя. Това ли е чантата ви?

Шадоу занесе раницата си до колата, изкалян ленд ровър със запален двигател. Остави я на задната седалка и се качи до шофьора. Смит дръпна за последно от цигарата си, от която беше останал само бял фас, и я изхвърли през отворения прозорец.

Излязоха от селото.

— Как се произнася името ви? — попита Смит. — Балдер или Болдер, или как? Нали знаете, Чолмъндъли всъщност се произнася Чъмли.

— Шадоу. Викат ми Шадоу.

— Ясно.

Мълчание.

— Е, Шадоу — поде Смит. — Не знам какво точно ви е казал старият Гаскел за партито този уикенд.

— Не много.

— Ами добре. Най-важното, което трябва да знаете, е следното. Каквото и да се случи там, си дръжте устата затворена. Ясно? Каквото и да видите, каквото и да правят хората, които се забавляват, няма да казвате на никого, даже и да познаете някого= Схващате ли какво ви казвам?

— Не познавам много хора — отвърна Шадоу.

— Ето това искам да чуя. Работата ни е да осигурим на хората добро прекарване, без някой да ги безпокои. Дошли са много отдалеч, за да си прекарат един хубав уикенд.

— Разбрах.

Стигнаха до лодката през залива. Смит паркира ленд ровъра встрани от пътя, взе чантите и заключи колата.

От другата страна на залива ги очакваше съвсем същият ленд ровър. Смит отключи, хвърли чантите отзад и пое по неасфалтирания път.

Завиха преди фара, караха известно време по коларския път, който скоро се превърна в козя пътека. На няколко пъти Шадоу трябваше да слиза и да отваря порти; изчакваше ленд ровърът да мине и ги затваряше.

В полята и по ниските каменни стени имаше гарвани, огромни черни птици, които се взираха в Шадоу с неумолими очи.

— Значи си бил в пандиза? — изведнъж каза Смит.

— Моля?

— В пандиза, в кошарата, в затвора. Все думи, означаващи кофти храна, липса на нощен живот, неадекватни бани и тоалетни и ограничени възможности за пътуване.

— Да.

— Май не си много разговорлив, а?

— Мислех, че това е добродетел.

— Прав си. Просто разговарям. Тишината ми лази по нервите. Харесва ли ти тука?

— Мисля, че да. Но съм тук само от няколко дни.

— Аз направо откачам. Много е отдалечено. Бил съм в някои части на Сибир, където съм се чувствал по̀ у дома си. Ходи ли вече в Лондон? Не си? Като дойдеш долу на юг, ще те разведа насам-натам. Страхотни кръчми. Истинска храна. И всички онези туристически простотии, по които си падате вие, американците. Но движението по улиците е ужасно. Тук горе човек поне може да кара нормално. Има един светофар в края на Риджънт стрийт, кълна се, стоиш пет минути на червено и после ти пуска десет секунди зелено. Максимум две коли. Абсурд някакъв. Това била цената на прогреса. Представяш ли си?

— Да — кимна Шадоу. — Сигурно.

Вече отдавна нямаше път. Джипът подскачаше и се тресеше в обраслата с храсталаци долина между двата високи хълма.

— Гостите на партито — каза Шадоу. — Те с джипове ли ще дойдат?

— Не. Имаме хеликоптери. Ще пристигнат днес за вечерята. Хеликоптерите кацат днес и отлитат в понеделник сутринта.

— Все едно на остров.

— Де да беше остров. Нямаше да има разни местни откачалки, дето да ни създават проблеми. На островите никой не реве, че съседът му вдига шум.

— Много шум ли се вдига на вашето парти?

— Това не е моето парти, приятел. Аз съм само уредник. Грижа се всичко да мине гладко. Но, да. Когато решат, вдигат доста шум.

Тревистата долина се превърна в стръмна пътека, пътеката се преля в алея, която вървеше право нагоре по хълма. След един внезапен завой се показа къщата, която Шадоу вече беше виждал. Джени му я беше показала вчера по обед.

Къщата беше стара. Личеше си от пръв поглед. Части от нея изглеждаха по-стари от другите: в едно от крилата имаше стена от сиви скали и камъни, тежки и здрави. Стената преминаваше в друга, построена от кафяви тухли. Покривът, който покриваше и двете крила, беше от тъмносиви плочи. Къщата гледаше към алеята от чакъл и надолу по хълма към езерото. Шадоу слезе от джипа. Погледна къщата и се почувства малък. Почувства се все едно се е прибрал у дома и това чувство не му харесваше.

На алеята бяха паркирани още няколко джипа.

— Ако случайно ти се наложи, ключовете от колите са окачени в килера. След малко ще ти го покажа.

Влязоха през голямата дървена порта и се озоваха в частично павиран вътрешен двор. В средата му имаше фонтан и малка затревена площ, отровнозелена, заобиколена от сиви камъни.

— Ето тук ще бъде купонът в събота вечер — посочи Смит. — Ела да ти покажа стаята.

Минаха през импозантната врата на по-малкото крило, покрай малко помещение, в което на куки висяха ключове, всеки отбелязан с хартиена лепенка, и през друго помещение — цялото в празни рафтове. През полутъмен коридор и нагоре по някакво стълбище. По стълбите нямаше килими, нищо освен белосани стени. („Е, все пак това са стаите на прислугата, нали така? За тях не се харчат пари.“) Беше студено, по начин, който започваше да става доста познат на Шадоу: по-студено вътре в сградата, отколкото вън от нея. Зачуди се как го постигаха и дали не беше някаква английска строителна тайна.

Смит отведе Шадоу до най-горния етаж на къщата и му показа тъмна стая, в която имаше старинен гардероб, единично желязно легло, което Шадоу веднага забеляза, че е прекалено малко за него, древен умивалник и малък прозорец, който гледаше към вътрешния двор.

— В края на коридора има тоалетна — обясни Смит. — Баните за прислугата са на долния етаж. Една мъжка, една женска, няма душове. Боя се, че количеството топла вода в това крило на къщата е силно ограничено. Официалният ви костюм е в гардероба. Пробвайте го да видите дали ще ви стане и го облечете довечера, когато гостите започнат да пристигат. Химическо чистене няма. Като че ли сме на Марс. Ако ви потрябвам за нещо, ще съм в кухнята. Ако Ага работи, ще е по-топло от тук. Надолу по стълбите, вляво, после надясно, после викайте, ако се изгубите. Не влизайте в останалите крила, освен ако не ви кажат.

И остави Шадоу сам.

Шадоу пробва черния смокинг, бялата риза и черната вратовръзка. Имаше и лъснати до блясък черни обувки. Всичко му ставаше, като че ли беше шито специално за него. Окачи дрехите обратно в гардероба.

Слезе по стълбите и намери Смит на площадката да удря яростно с длан малък сребрист мобилен телефон.

— Няма обхват. Ега ти скапаната каменна ера. Станаха ли ви дрехите? Всичко наред ли е?

— Идеално.

— Браво. Никога не използвате пет думи, ако една е достатъчна, а? Виждал съм мъртъвци, дето са били по-приказливи от вас.

— Сериозно?

— Не. Изразявам се фигуративно. Обядвали ли сте? Елате.

— Благодаря.

— Добре. Вървете след мен. Тук е доста объркано, но скоро ще го научите.

Нахраниха се в огромната празна кухня: натрупаха в емайлираните си метални чинии прозрачни оранжеви филета пушена сьомга, хрускав бял хляб и резени пикантно сирене, които изядоха с много чаши силен сладък чай. Шадоу откри, че Ага е голям метален сандък, изпълняващ функциите на печка и бойлер за топла вода. Смит отвори една от многото му вратички и хвърли вътре въглища.

— Къде са храната, сервитьорите, готвачите? — попита Шадоу. — Само ние ли сме тук?

— Наблюдателен сте. Всичко ще дойде от Единбург. С времето си. Храната и хората от кетъринга ще дойдат в три часа. Гостите ще започнат да идват в шест. Вечерята ще бъде сервирана на шведска маса в осем. Всички ще си говорят, ще похапват, ще се забавляват, ей такива работи. Утре ще има закуска от сутринта до обяд. Следобед гостите ще отидат да се поразходят и да се полюбуват на природата. В двора ще се натрупат дърва за огньове. А вечерта огньовете ще бъдат запалени и всички ще изживеят една дива северна съботна вечер, да се надяваме, без да бъдат притеснявани от съседите. В неделя сутринта ще ходим на пръсти, за да не смутим ничий махмурлук. В неделя следобед хеликоптерите ще се приземят и ще изпратим всички по пътя им. Ти ще си вземеш парите и аз ще те върна обратно в хотела, а ако искаш, можеш да слезеш на юг с мен. Как ти звучи?

— Звучи ми добре. И кой може да се появи в събота вечер?

— Разни досадници. Местни, излезли да развалят приятното изкарване на другите.

— Какви местни? Тук на километри наоколо няма нищо друго, освен овце.

— Местните. Навсякъде са. Просто не ги виждаш. Погребали са се като Соуни Бийн и семейството му.

— Май съм чувал нещо. Името ми е познато…

— Той е историческа личност — обясни Смит, сръбна от чая си и се облегна на стола. — Отпреди шестстотин години — след като викингите вече се били оттеглили обратно на Скандинавския полуостров или се били изпоженили за местни девици, за да си станат истински шотландци, но преди смъртта на кралица Елизабет и възкачването на трона на Джеймс Шотландски, който управлявал и двете кралства. Някъде по това време. — Той отпи поредната глътка чай. — И значи пътешествениците в Шотландия започнали да изчезват. Това не било необичайно. Когато на времето някой тръгвал на дълъг път, се случвало да не се прибере. Понякога минавали месеци, преди да стане ясно, че човекът няма никога да се прибере, и вината се хвърляла върху вълците и времето, та затова всички гледали да пътуват на групи и само през лятото.

Един пътешественик, като пътувал през някаква долина с още неколцина спътници, стигнал до някакъв хълм, където горе от дърветата, долу изпод земята ги нападнало ято дечурлига, въоръжени с кинжали и ножове, и копия, и сопи, та те свалили пътешествениците от конете им, нападнали ги и им видели сметката. Всичките без онзи, дето бил изостанал от другите. Само той оцелял, но пък се оказало достатъчно. Успял да стигне до най-близкия град, където се събрала група от местни хора и войници и потеглили към долината с кучета.

Няколко дни обикаляли да търсят скривалището и тъкмо щели да се откажат, когато до една пещера близо до морето кучетата започнали да вият. И те се спуснали в пещерата.

Под земята имало цял лабиринт от пещери и в най-голямата и най-дълбоката от тях живеел дъртият Соуни Бийн с челядта си, а около тях трупове, увесени на куки, пушени и печени. Крака, ръце, бутове на мъже, жени и деца били подредени като сушено свинско в месарница. Имало и крайници в саламура, като осолено свинско. Имало купчини пари, сребро, злато, часовници, пръстени, мечове, пистолети и дрехи, невъобразими богатства, от които те не били похарчили и пени. Просто си стояли в пещерите, хранели се, размножавали се и мразели.

Бийн живеел в пещерите от години като крал заедно с жена си, децата си и внуците си, а някои от внуците му си имали свои деца. Банда кръвосмесители.

— Това наистина ли се е случило?

— Така казват. Има съдебни архиви. Отвели семейството на съд в Лайт. Решението на съда било интересно — решили, че с делата си Соуни Бийн се е самозаличил от човешката раса. Затова го осъдили на смърт като животно. Не го обесили, нито го обезглавили. Запалили клада и го хвърлили в нея, за да изгори.

— И семейството му ли?

— Не помня. Може да са изгорили всичките, а може и да не са. Сигурно са ги изгорили. В тази част на света не си поплюват много-много с чудовищата.

Смит изми чиниите и чашите и ги остави на сушилнята. Излязоха в двора. Смит ловко сви цигара. Облиза хартията, приглади я с пръсти и я запали със „Зипо“.

— А сега да видим какво трябва да знаеш за тази вечер? Основното е лесно: говори, само ако те заговорят — но това май няма да ти е проблем, а?

Шадоу не каза нищо.

— Добре. Ако някой от гостите ти поиска нещо, направи каквото трябва, за да му го осигуриш, ако нещо не ти ясно, питай мен, но прави каквото ти кажат гостите, освен ако това не пречи на работата ти или не нарушава правило номер едно.

— Което е?

— Не чукай богатите мадами. Винаги има по някоя и друга млада дама, която след половин бутилка вино решава, че едно яко чукане ще й се отрази добре. Ако се случи нещо такова, веднага ще те изтипосат в „Сънди Пипъл“.

— Нямам представа за какво говориш.

— „Нашите репортери се извиниха и си тръгнаха.“ Ясно? Гледай, но не пипай. Разбра ли?

— Разбрах.

— Умник.

Шадоу откри, че Смит започва да му става симпатичен. Каза си, че симпатията към този човек не е най-разумното нещо на света. И преди беше виждал хора като Смит, хора без съвест, без скрупули, без сърца, които неизменно бяха точно толкова опасни, колкото и симпатични.

Прислугата дойде в ранния следобед с хеликоптер, който приличаше на военна товарна машина: разтовариха с удивителна ефикасност кашони с вино, щайги, кошове и контейнери с храна. Имаше кашони със салфетки и покривки за маса. Имаше готвачи и сервитьори, сервитьорки и камериерки.

Но първи от хеликоптера слязоха охранителите: големи яки мъже със слушалки в ушите и издутини под саката. Един по един докладваха на Смит, който ги прати да огледат къщата и околностите. Шадоу помагаше, като пренасяше кашони със зеленчуци от хеликоптера до кухнята. Вдигаше два пъти по-тежки неща от всички останали. Когато мина покрай Смит, го попита:

— Като имате толкова охранители, аз за какво съм ви?

Смит се усмихна любезно.

— Виж какво, синко, на това парти ще дойдат хора, които струват толкова пари, колкото нито ти, нито аз ще видим през целия си живот. Те трябва да са сигурни, че някой бди над тях. Случват се отвличания. Хората имат врагове. Много неща се случват. Само че с тези момчета наоколо няма такива работи. Но да ги караш да се занимават с местни досадници, е като да трепеш нарушители на границата с мини. Разбираш ли?

— Разбирам — кимна Шадоу. Отиде при хеликоптера, взе поредния кашон с надпис „патладжанчета“, пълен с дребни черни патладжани, сложи го върху щайга със зеле и ги отнесе в кухнята, вече сигурен, че го лъжат. Отговорът на Смит беше логичен. Беше дори убедителен. Но просто беше лъжа. Нямаше никаква причина да е тук, а ако имаше, не беше тази, която му бяха изтъкнали.

Започна да прехвърля нещата в главата си в опит да разбере защо е в тази къща, с надеждата, че не му личи. Шадоу обичаше да държи всичко в себе си. Така беше по-безопасно.

V.

В ранната вечер, когато небето вече порозовяваше, кацнаха още хеликоптери, от които се изсипаха елегантно облечени хора. Някои от тях се усмихваха, други се смееха. Повечето бяха трийсет- и четирийсетгодишни. Шадоу не позна никого.

Смит ходеше небрежно, но плавно от човек на човек и уверено поздравяваше всички.

— Да, сега минете оттам, завийте наляво и изчакайте в основната зала. Запалили сме чудесен огън в камината. Ще дойде човек да ви заведе в стаята ви. Багажът ви вече е там. Ако го няма, ми се обадете, но едва ли. Здравейте, госпожо, изглеждате невероятно — да повикам ли някой да ви носи чантата? Искате ли термофор? Да, доста е хладничко.

Шадоу наблюдаваше с възхищение общуването на Смит с гостите, маниерите му, които представляваха умело съчетание от фамилиарност и почтителност, от приветливост и лондонски уличен чар: различни акценти и диалекти в зависимост от човека, с когото разговаряше.

Една много красива жена с къса тъмна коса се усмихна на Шадоу, докато внасяше чантите й в стаята.

— Богаташка — измърмори минаващият Смит. — Долу ръцете.

Внушителен мъж на около шейсет години с евтин дървен бастун бе последният, който слезе от хеликоптера. Приближи се до Смит и тихо му каза нещо. Смит отвърна по същия начин.

Този е главният, помисли си Шадоу. Личеше по езика на тялото. Смит не му се усмихваше и не го ласкаеше. Докладваше, ефикасно и тихо, предаваше на възрастния мъж всичко, което трябваше да знае.

После повика Шадоу с пръст.

— Шадоу. Това е господин Алис.

Господин Алис протегна тлъстата си розова ръка и стисна голямата тъмна ръка на Шадоу.

— Радвам се да се запознаем. Чувал съм за вас само добри неща.

— Приятно ми е — отвърна Шадоу.

— Е — каза господин Алис, — продължавайте.

Смит кимна на Шадоу да се захваща отново с работа.

Шадоу се обърна към Смит.

— Ако нямате нищо против, бих искал да поогледам наоколо още докато е светло. Да видя откъде могат да дойдат местните.

— Не се отдалечавайте много — посъветва го Смит, взе куфарчето на господин Алис и поведе възрастния мъж към сградата.

Шадоу обиколи оградата на къщата. Крояха му номер. Не знаеше защо, но усещаше, че е прав. Прекалено много неща не се връзваха. От къде на къде наемаха външен охранител, след като водеха със себе си толкова гардове? Нямаше логика, както нямаше логика в това, че Смит го беше представил на господин Алис, след като две дузини други гости се бяха отнесли с Шадоу като с допълнение към мебелировката.

Пред къщата имаше ниска каменна стена. Зад къщата — хълм, който си беше малка планина, спускаща се плавно към езерото. Отстрани беше пътеката, по която бяха дошли сутринта. От другата страна на сградата имаше градина с подправки с висока каменна ограда. Влезе в градината и тръгна покрай стената.

— Обход ли правиш? — попита го един охранител в черен смокинг. Шадоу не го беше забелязал, което означаваше, че беше професионалист. Също като повечето сервитьори говореше на шотландски диалект.

— Просто оглеждам.

— Мъдро. За тази част на къщата не се тревожи. На стотина метра оттук има река, която се влива в езерото, а след нея пропаст от мокри камънаци. Коварна работа.

— Аха. Ами местните, тези, дето идват и се оплакват, откъде идват?

— Нямам представа.

— Ще ида да погледна какво има там. Да проверя дали някой може да се промъкне.

— На твое място не бих го направил. Наистина е опасно. Само да се хлъзнеш, и ще се изтърколиш по скалите чак в езерото. Даже тялото ти няма да намерят, ако паднеш.

— Ясно — каза Шадоу.

Продължи обиколката на къщата. Сега, когато ги търсеше, забеляза още петима охранители. Сигурен беше, че е пропуснал поне още толкова.

През френските прозорци на основното крило на къщата видя голяма, облицована с дървена ламперия трапезария, в която гостите бяха насядали около масата, разговаряха и се смееха.

Върна се в крилото на прислугата. След всяко ястие чиниите се оставяха на плота и персоналът похапваше от отрупани с храна картонени чинии. Смит седеше на дървената маса и ядеше говеждо алангле със салата.

— Ей там има черен хайвер — показа на Шадоу. — „Златна есетра“, екстра качество, много специален. Едно време шефовете си го пазеха само за тях. Аз не си падам, но ти си вземи.

Шадоу си сложи малко хайвер в чинията от любезност. Взе и някакви дребни варени яйца, малко паста и пиле. Седна при Смит и започна да се храни.

— Не виждам откъде ще дойдат вашите местни — подхвърли на Смит. — Вашите хора са завардили пътя. Всеки, който иска да се промъкне, трябва да дойде откъм езерото.

— Значи сте огледали хубаво?

— Огледах.

— Срещнахте ли някои от моите момчета?

— Да.

— Какво мислите?

— Не бих желал да си имам работа с тях.

Смит се засмя.

— Голям мъж като вас? Мислех, че умеете да се грижите за себе си.

— Те са убийци — просто отвърна Шадоу.

— Само когато се налага. — Смит вече не се усмихваше. — Защо не се качите в стаята си? Ще ви повикам, когато ни потрябвате.

— Добре. А ако не ви потрябвам, уикендът ми ще бъде много лесен.

Смит го изгледа.

— Ще се потрудите за парите си.

Шадоу се изкачи по задното стълбище към дългия коридор на най-горния етаж на къщата. Влезе в стаята си. Оттук се чуваха гласовете на празнуващите и той погледна през прозорчето. Френските прозорци бяха широко отворени и гостите в палта и ръкавици бяха излезли с чаши вино в ръце във вътрешния двор. Дочуваше откъслечни разговори; звуците бяха отчетливи, но думите и смисълът се губеха. От време на време долиташе цяла фраза. Някакъв мъж каза: „Казах му, аз не притежавам хората като вас, съдиите, продавам ги…“= Една жена се обади: „Това беше чудовище, скъпа. Абсолютно чудовище. Какво друго да направя?“, а друга й отвърна: „Ех, да можех да кажа същото за оная работа на моя!“ и двете се разкискаха.

Имаше две алтернативи. Можеше да остане или да се опита да си отиде.

— Оставам — каза на глас.

VI.

Беше нощ на опасните сънища.

В първия си сън Шадоу се беше върнал в Америка и стоеше под една улична лампа. Изкачи няколко стъпала, мина през стъклена врата и влезе в някаква дневна, наподобяваща фургон или стара трамвайна мотриса. Чу някакъв старец да пее с нисък дрезгав глас по мелодията на „Любимата ми почива отвъд океана“:

Дядо ми продава на моряците кондоми.

Набожда ги с карфица.

А баба ми извършва улични аборти.

Леле, как текат парите.

Шадоу отиде до дъното на фургона. Там на масата седеше прошарен мъж с бутилка бира в ръка и пееше: „Текат, текат, леле, как текат парите“. Когато забеляза Шадоу, се ухили като маймуна и му махна с бирената бутилка.

— Сядай, сядай.

Шадоу седна срещу мъжа, когото познаваше като Уенсди.

— Какво става? — попита Уенсди, който беше мъртъв от две години или поне толкова мъртъв, колкото мряха тези същества. — Бих ти предложил бира, но тук обслужването е отвратително.

Шадоу каза, че нямало проблем. Не искал бира.

— Е? — попита Уенсди и се почеса по брадата.

— Намирам се в една голяма къща в Шотландия заедно с шайка богаташи и те ми кроят нещо. Загазил съм, но не знам точно какво ме чака. Все ми се струва, че съм загазил много.

Уенсди отпи щедра глътка бира.

— Богаташите се различават от останалите хора, момчето ми — каза след малко.

— Какво означава това, по дяволите?

— Ами като начало означава, че повечето от тях сигурно са смъртни. И не са нещо, което трябва да те притеснява.

— Не ми говори глупости.

— Но ти не си смъртен. Ти умря на онова дърво, Шадоу. Умря и се върна от мъртвите.

— Е, и? Даже не си спомням как го направих. Ако сега ме убият, пак ще съм мъртъв.

Уенсди допи бирата, започна да размахва бутилката, все едно дирижираше невидим оркестър, и изпя още един куплет:

Имам брат мисионер.

Запазва от греха пропаднали жени.

Петарка и запазва ти червенокоса.

Леле, как текат парите.

— Така не ми помагаш — възропта Шадоу. Столовата вече беше вагон, който с тракане се носеше през снежната нощ.

Уенсди остави бутилката и впери в Шадоу истинското си око, не стъкленото.

— Това са модели — каза. — Ако мислят, че си герой, са сбъркали. След като умреш, няма вече да си нито Беоулф, нито Персей, нито Рама. Правилата са съвсем различни. Шах, не шашки. Го, не шах. Разбираш ли?

— Нищичко не разбирам — ядоса се Шадоу.

В коридора на голямата къща шумно и пиянски ходеха хора и си шъткаха един на друг, и се смееха, докато си проправяха път към долния етаж.

Шадоу се зачуди дали са слуги или заблудени обитатели на другото крило. И отново засънува…

Сега се намираше отново в колибата, където се беше подслонил, когато предишния ден беше заваляло. На пода имаше труп: на момче, не повече от петгодишно. Голо, лежащо по гръб с разперени ръце и крака. Блесна ослепителна светлина, някой мина през Шадоу сякаш не беше там, и промени положението на крайниците на трупа. Още една светкавица.

Шадоу позна мъжа, който снимаше. Беше доктор Гаскел, сивият дребосък от бара на хотела.

Гаскел извади от джоба си бял хартиен плик, бръкна в него и пъхна нещо в устата си.

— Бонбонки — каза на детето на каменния под. — Ам-ам. Любимите ти.

Усмихна се, коленичи и направи още една снимка на мъртвото момче.

Шадоу мина през каменната стена на колибата, процеди се през пукнатините в камъка като въздух. Стече се до брега на морето. Вълните се разбиваха в скалите. Шадоу продължи през водата, през сивото море нагоре и надолу по талазите, към кораба, направен от нокти на мъртъвци.

Корабът беше далеч в открито море и Шадоу се плъзгаше по повърхността на водата като сянка на облак.

Корабът беше огромен. Предишния път не беше осъзнал колко е огромен. Нечия ръка се протегна, сграбчи го и го издърпа на палубата.

— Повикай ни — изрече глас, гръмовен като бурно море, настойчив и трескав. — Повикай ни или ни пусни. — Само едно око гореше на брадатото лице.

— Не ви задържам.

Бяха великани мъжете на този кораб, огромни мъже от сенки и застинали морски пръски, създания от сънища и пяна.

Един от тях, червенобрад и по-едър от всички останали, пристъпи напред.

— Не можем да акостираме — избумтя гласът му. — Не можем да се махнем оттук.

— Вървете си у дома — каза Шадоу.

— Дойдохме с нашите хора в тази южна страна — отвърна едноокият. — Но те ни изоставиха. Потърсиха други, по-питомни богове и ни отхвърлиха в сърцата си, предадоха ни.

— Вървете си у дома — повтори Шадоу.

— Прекалено много време измина — каза червенобрадият. Шадоу го позна по чука в ръката. — Прекалено много кръв се проля. Ти си от нашата кръв, Балдур. Освободи ни.

И Шадоу искаше да му каже, че не е от тях, че не е от ничия кръв, но тънкото одеяло се беше свлякло, краката му стърчаха от леглото и лунната светлина изпълваше таванската стая.

Голямата къща вече беше утихнала. Нещо виеше в планината и Шадоу потрепери.

Лежеше в прекалено малкото за него легло и си представяше времето като течност, събираща се в езера и локви, и се чудеше дали има места, където е гъсто, където се натрупва и задържа — помисли си, че градовете трябва да са пълни с време: всички места, където се събираха много хора и донасяха със себе си време. Реши, че ако беше така, трябваше да има и други места, където хората почти не си личаха, където земята чакаше, горчива и гранитна, и където хиляда години минаваха като миг за планината — носещи се облаци, ветрове и нищо друго в местата, където времето не си личеше по земята, също като хората…

— Те ще те убият — прошепна Джени барманката.

Сега Шадоу седеше до нея на хълма под лунната светлина.

— Защо? — попита той. — Аз съм никой.

— Така постъпват с чудовищата. Така трябва да постъпят. Така са постъпвали винаги.

Посегна да я докосне, но тя се обърна. Отзад беше куха и празна. Обърна се отново с лице към него.

— Ела — прошепна му тя.

— Ела ти при мен — каза той.

— Не мога. Пречат ми. Пътят е труден и се пази добре. Но можеш да ме повикаш. Ако ме повикаш, ще дойда.

Тогава изгря зората и от тресавището в полите на хълма се надигна рояк мушички. Джени се опита да ги разгони с опашката си, но безрезултатно; те се спуснаха към Шадоу като облак и го покриха, носът и устата му се изпълниха с дребни, пълзящи и жилещи неща и той започна да се задушава в мрака…

Събуди се рязко в леглото си, в своето тяло и в своя живот. Сърцето му биеше като лудо и не му стигаше въздух.

VII.

Закуската се състоеше от пушена херинга, печени домати, бъркани яйца, препечен хляб, две дебели наденици и резени от нещо черно и кръгло, което Шадоу не можа да разпознае.

— Какво е това? — попита.

— Черен пудинг — каза мъжът до него. Беше охранител и докато закусваше, четеше вчерашния брой на „Сън“. — Кървавица с подправки. Варят кръвта, докато се съсири и запече. — Бутна с вилицата си малко яйца върху препечената филийка и я изяде с пръсти. — Абе не знам. Всички викат, че не трябвало да се гледа как се правят наденици и закони. Така ли беше?

Шадоу си дояде закуската, но не докосна черния пудинг.

Имаше горещо и силно кафе и той изпи една чаша, за да се събуди и да си проясни мозъка.

Смит влезе в кухнята.

— О, Шадоу. Може ли да ти отнема пет минути?

— Ти плащаш — отвърна Шадоу.

Излязоха в коридора.

— Господин Алис иска да размени с теб няколко думи.

Отидоха в облицованото с дърво просторно крило за гостите. Качиха се по широкото дървено стълбище в библиотеката. Там нямаше никой.

— Ей сега ще дойде — каза Смит. — Ще му кажа, че го чакаш.

Книгите в библиотеката бяха защитени от мишки, прах и хора със заключени стъклени врати и телена мрежа. На стената имаше картина на кон и Шадоу се приближи да я разгледа. Жребецът беше горд и великолепен: в долината зад него имаше мъгла.

— „Монархът на долината“ — обади се господин Алис, който бавно пристъпваше, подпирайки се на бастуна си. — Картината с най-много репродукции от викторианската епоха. Това не е оригиналът, но е рисуван от Ландсиър в края на 50-те години на XVIII в. и е копие на собствената му картина. Много ми харесва, макар да съм сигурен, че не е редно. Той е направил лъвовете на площад „Трафалгар“. Ландсиър.

Отиде до панорамния прозорец и Шадоу се присъедини към него. Долу на двора сервитьорите поставяха маси и столове. До езерото с фонтана в средата други хора, гости, трупаха дърва за огньовете.

— Защо не накарат прислугата да ги стъкне? — попита Шадоу.

— Защо да се лишават от това забавление? — попита на свой ред господин Алис. — Все едно да си изпратиш слугата на лов за фазани. Има нещо много удовлетворително в подреждането на дърва за огън. Когато си ги подредил съвършено, усещането е много специално. Поне така казват. Самият аз не съм палил огън. — Той се извърна от прозореца. — Седни. Ще ми се схване вратът да гледам към теб.

Шадоу седна.

— Доста съм чувал за теб — продължи господин Алис. — Отдавна искам да се запознаем. Казват, че си умен млад мъж, който ходи по разни места. Така казват.

— Значи не просто сте наели турист, който да държи съседите далеч от купона?

— И да, и не. Имаше и други кандидати. Но ти беше идеалният за работата. А след това разбрах и кой си. Направо божи дар, не съм ли прав?

— Не знам.

— Абсолютно. Трябва да знаеш, че това тържество се провежда от много, много време. Почти от хиляда години. Не са пропускали нито една година. И всяка година има борба между нашия човек и техния човек. И нашият човек побеждава. Тази година нашият човек си ти.

— Кои… Кои са те? И кои влизат в ние?

— Аз съм твоят домакин — отвърна господин Алис. — Предполагам… — Замисли се за момент и почука по дървения под с бастуна си. — Те са онези, които преди много време загубиха битката. Ние спечелихме. Ние бяхме рицарите, а те бяха драконите, ние бяхме убийците на великани, а те бяха великаните. Ние бяхме хора, а те бяха чудовища. И ние победихме. Сега те си знаят мястото. И тази вечер не трябва да пропускаме да им го напомним. Тази вечер ти ще се биеш за човечеството. Не можем да им позволим да надигнат глава. Дори за малко. Ние срещу тях.

— Доктор Гаскел каза, че аз съм чудовище — отбеляза Шадоу.

— Доктор Гаскел ли? — попита господин Алис. — Някой ваш познат ли е?

— Не. Работи за вас. Или за хората, които работят за вас. Мисля, че убива деца и ги снима.

Господин Алис изтърва бастуна. Наведе се тромаво да го вдигне. След това каза:

— Не мисля, че сте чудовище, Шадоу. Мисля, че сте герой.

Не, помисли си Шадоу. Мислиш, че съм чудовище. Но се надяваш, че съм вашето чудовище.

— Справи се добре довечера — продължи господин Алис, — а аз знам, че ще се справиш — и само си кажи цената. Чудил ли си се някога защо някои хора са станали филмови звезди, известни личности, богаташи? Със сигурност си си казвал: „Този няма никакъв талант. С какво ме превъзхожда?“. Е, понякога отговорът е, че има зад гърба си някой като мен.

— Вие бог ли сте? — попита Шадоу.

Господин Алис се разсмя гърлено.

— Много добре, господин Муун. Много добре. Но аз съм само едно момче от Стрийтхам, което се е издигнало в живота със собствени сили.

— С кого ще се боря? — попита Шадоу.

— Ще го видите довечера. А сега от тавана трябва да се свалят някои неща. Можете да помогнете на Смити. За едър мъж като вас това ще е играчка.

Аудиенцията беше приключила и като по даден знак Смит влезе в библиотеката.

— Тъкмо казвах на нашето момче да ви помогне да свалите нещата от тавана.

— Страхотно — заяви Смит. — Хайде, Шадоу. Да се качваме.

Качиха се по тъмното дървено стълбище и стигнаха до врата с катинар, който Смит отключи. Влязоха в прашния дървен таван, натъпкан с неща, които приличаха на…

— Барабани? — попита Шадоу.

— Барабани — потвърди Смит.

Бяха изработени от дърво и животински кожи. Всичките бяха с различни размери.

— Давай да ги сваляме.

Понесоха барабаните надолу. Смит вземаше по един и го държеше внимателно като скъпоценност. Шадоу носеше по два наведнъж.

— И какво точно ще стане тази вечер? — попита Шадоу на третия курс, а може би на четвъртия.

— Мисля, че ще е по-добре да разбереш сам. Така е.

— Ами вие двамата с господин Алис. Каква е вашата роля в цялата работа?

Смит го изгледа злобно. Оставиха барабаните в дъното до стълбите в голямата зала. Тук пред огъня вече имаше неколцина мъже, които разговаряха.

Когато отново се качиха по стълбите и гостите не можеха да ги чуят, Смит каза:

— Господин Алис ще ни напусне следобед. Аз ще остана.

— Тръгва ли си? Той няма ли да участва?

Смит го погледна обидено.

— Той е домакинът. Но… — И млъкна.

Шадоу разбра. Смит не искаше да говори за работодателя си. Продължиха да смъкват барабани от тавана. Когато ги свалиха всичките, извадиха и няколко тежки кожени торби.

— Какво има тука? — попита Шадоу.

— Палки — отвърна Смит. — Това са стари фамилии — продължи след малко. — Тези долу. Много стари пари. Знаят кой е най-главният, но това не го прави един от тях. Разбираш ли? Те са единствените, които ще присъстват довечера на тържеството. Не искат господин Алис. Разбираш ли?

Шадоу разбираше. Щеше му се Смит да не му беше казвал за господин Алис. Според него Смит не би казал нищо на никого, за когото вярва, че ще оцелее и може да разпространи информацията.

Но рече само:

— Доста тежки палки.

VIII.

Малък хеликоптер дойде да вземе господин Алис късно следобеда. Ленд ровърите отведоха персонала. Смит откара последния. Останаха само Шадоу и гостите с елегантните им дрехи и усмивки.

Оглеждаха Шадоу като лъв, пленен, за да ги забавлява, но не разговаряха с него.

Тъмнокосата жена, която му се беше усмихнала при пристигането си, му донесе храна: пържола, почти сурова. Връчи му чинията, без прибори, сякаш очакваше да яде с ръце. Той беше гладен и я изяде с ръце.

— Аз не съм вашият герой — каза им, но те не го поглеждаха в очите. Никой не му говореше, не и директно. Чувстваше се като животно.

Стъмни се. Отведоха Шадоу във вътрешния двор при ръждясалия фонтан, съблякоха го гол под прицела на пистолет и жените намазаха тялото му с нещо гъсто, жълто и мазно.

Оставиха нож на тревата пред него. След жест с пистолета Шадоу вдигна ножа. Дръжката му беше от черен метал, кръгла и удобна. Острието изглеждаше добре наточено.

Тогава отвориха портата на двора и двама мъже запалиха огньовете: цепениците засъскаха и пламнаха.

От кожените торби всички гости си взеха по една тежка, резбована, черна, наподобяваща тояга палка. Шадоу се сети за децата на Соуни Бийн връхлитащи от мрака със сопи от човешки кости…

Гостите се подредиха покрай оградата и започнаха да удрят с палките по барабаните.

Отначало удряха бавно, тихо, ниско и вибриращо, като ударите на сърце. След това започнаха да налагат барабаните в странни ритми — стакато удари, които се прескачаха и преплитаха, все по-силно и по-силно, докато в съзнанието на Шадоу не остана нищо друго. Стори му се, че пламъците танцуват в ритъма на барабаните.

И тогава отвън се чу вой.

Имаше болка в този вой, разкъсващо страдание, и той отекваше сред хълмовете по-силен от барабаните, вой на болка, загуба и омраза.

Фигурата, която влезе със залитане в двора, се държеше за главата, запушила ушите си с длани, сякаш да спре думкането на барабаните.

Огньовете я осветиха.

Беше огромен: по-едър от Шадоу и гол. Нямаше нито един косъм и от него капеше вода.

Свали ръце от ушите си и се огледа с разкривено в гримаса лице.

— Престанете! — изкрещя. — Престанете да вдигате шум!

Ала хората в елегантни дрехи продължиха да удрят барабаните все по-силно и по-бързо и звуците изпълниха главата и гърдите на Шадоу.

Чудовището пристъпи в средата на двора. Погледна към Шадоу.

— Ти. Казах ти. Казах ти за шума — и зави гърлено с омраза и предизвикателство.

Приближи се до Шадоу. Видя ножа и спря.

— Бий се с мен — изкрещя. — Бий се с мен честно! Не със студено желязо! Бий се с ръце!

— Не искам да се бия с теб — заяви Шадоу, пусна ножа на тревата и вдигна ръце, за да му покаже, че са празни.

— Късно е — каза плешивият, който не беше човек. — Късно е за това.

И се хвърли към Шадоу.

По-късно, когато си припомняше битката, Шадоу виждаше само откъслечни моменти: помнеше, че падна на земята и се измъкна изпод съществото. Помнеше думкането на барабаните и израженията на тези, които ги удряха, взиращи се лакомо между огньовете в двамата мъже по средата.

Биха се и се удряха, и се драха.

По лицето на чудовището се стичаха солени сълзи. Бяха равностойни, така му се струваше на Шадоу.

Плешивият заби юмрук в лицето му и Шадоу вкуси собствената си кръв. Усети как в гърдите му се надига ярост като червена стена от омраза.

Изрита зверски чудовището зад коляното и когато то залитна, заби юмрук в корема му. То изкрещя от болка и гняв.

Поглед към гостите: очи, изпълнени с жажда за кръв.

Задуха студен вятър, вятър откъм морето, и на Шадоу му се привидяха огромни сенки в небето, великански фигури, които беше видял на кораба от нокти на мъртъвци, сенки, които го гледаха, които тази битка беше приковала към кораба им и не им позволяваше нито да пристанат, нито да си отидат.

Тази битка е древна, помисли си Шадоу, дори по-древна, отколкото си мислеше господин Алис, и продължи да мисли за това дори когато ноктите на противника раздираха гърдите му. Беше битката на човека срещу чудовището и беше древна колкото самото време: беше битката на Тезей с Минотавъра, на Беоулф с Грендел, на всички герои, заставали някога между огъня и мрака и изтривали кръвта на нещо нечовешко от мечовете си.

Огньовете горяха, а барабаните гърмяха и биеха, и пулсираха като хиляди сърца.

Шадоу се подхлъзна на влажната трева и падна. Пръстите на чудовището се сключиха около врата му и започнаха да стискат; Шадоу усети как всичко избледнява и се отдалечава.

Вкопчи се в тревата, заби дълбоко пръсти, изскубна един чим и размаза калната пръст по лицето на чудовището, което за миг ослепя.

Блъсна го и се озова отгоре му. Заби с всичка сила коляно в слабините му и то се сви в ембрионална поза, зави и зарида.

Шадоу осъзна, че барабаните са замлъкнали и вдигна глава.

Гостите ги бяха оставили.

Приближаваха се към него като обръч, мъже и жени, все още с палки в ръце, но ги стискаха като тояги. Ала не гледаха към Шадоу: погледите им бяха приковани в чудовището на земята. Бяха вдигнали черните си палки и напредваха към него в светлината на огньовете.

Шадоу изкрещя:

— Спрете!

Първият удар попадна в главата на съществото. То зави, сгърчи се и вдигна ръка, за да се предпази от следващия.

Шадоу се хвърли пред него и го закри с тялото си. Тъмнокосата жена, която му се беше усмихнала, безстрастно стовари палката си върху рамото му, един мъж го удари толкова силно, че кракът му изтръпна, а трета палка се заби в ребрата му.

„Ще ни убият и двамата — помисли си. — Първо него, а след това и мен. Точно това ще направят. Това правят винаги.“ А след това: „Тя каза, че ще дойде. Ако я повикам“.

Прошепна:

— Джени?

Никакъв отговор. Всичко ставаше толкова бавно. Върху му се спускаше поредната палка, този път насочена към ръката му. Шадоу се претърколи тромаво. Тежкото дърво се стовари върху тревата.

— Джени — повтори и се опита да изобрази в съзнанието си светлорусата й коса, слабото й лице, усмивката й. — Призовавам те. Ела. Моля те.

Повя студен вятър.

Тъмнокосата жена беше вдигнала високо палката си, за да я стовари бързо и жестоко върху лицето на Шадоу.

Ударът така и не попадна в целта. Една малка ръка хвана тежкото дърво сякаш беше вейка.

Русата коса се развяваше около главата й от студения вятър. Така и не забеляза с какво е облечена.

Погледна го. На Шадоу му се стори разочарована.

Един мъж се прицели в тила й. Не успя. Тя се обърна…

Звук като трошене на кости…

И тогава огньовете избухнаха. Така му се стори. Горящи въглени се разхвърчаха из целия двор и дори в къщата. И хората закрещяха в хапещия вятър.

Шадоу се изправи със залитане.

Чудовището лежеше на земята окървавено и сгърчено. Шадоу не знаеше дали още е живо. Вдигна го на ръце, преметна го на гръб и с усилие излезе от двора.

Закрачи с усилие по алеята. Тежките дървени порти се захлопнаха зад гърба му. Никой друг не излезе. Шадоу продължи с мъчителни стъпки надолу по склона към езерото.

Спря, когато стигна до водата. Падна на колене и възможно най-внимателно положи плешивия мъж на тревата.

Чу грохот и погледна нагоре към хълма.

Къщата гореше.

— Как е той? — попита женски глас.

Шадоу се обърна. Майката на съществото беше излязла на плиткото — водата й стигаше до коленете, и крачеше към брега.

— Не знам — отвърна той. — Ранен е.

— И двамата сте ранени. Целият си в синини и кръв.

— Да.

— Добре че поне този път не е мъртъв.

Тя стигна до брега. Седна на тревата и положи главата на сина си в скута. Извади от чантата си пакет салфетки, плюна върху една и ожесточено започна да бърше кръвта от лицето му.

Пожарът в къщата на хълма бушуваше с пълна сила. Шадоу не знаеше, че една горяща къща може да издава такъв звук.

Възрастната дама вдигна поглед към небето. Нададе гърлен вой и поклати глава.

— Знаеш ли — каза. — Ти ги повика. Толкова отдавна бяха в окови, а ти ги освободи.

— Това добре ли е? — попита Шадоу.

— Не знам, момчето ми — отвърна дребната женица и отново поклати глава. Загука на сина си сякаш беше бебе и започна да чисти раните му със слюнката си.

Шадоу стоеше гол на ръба на езерото, но пожарът го сгряваше. Вгледа се в отражението на пламъците по неподвижната повърхност. Изгряваше жълта луна.

Започваше да го боли. Знаеше, че утре ще го боли още повече.

Чу стъпки по тревата зад себе си. Вдигна глава.

— Здрасти, Смити — поздрави Шадоу.

Смит огледа и тримата.

— Шадоу — каза и поклати глава. — Шадоу, Шадоу, Шадоу, Шадоу, Шадоу. Не трябваше да става така.

— Съжалявам.

— Това е голям срам за господин Алис. Тези хора бяха негови гости.

— Те бяха животни — заяви Шадоу.

— И да са били, бяха богати и важни животни. Сега ще има вдовици и сираци, и един господ знае кой ще се грижи за тях. Господин Алис няма да е доволен. — Последното изрече все едно произнасяше смъртна присъда.

— Ти заплашваш ли го? — попита възрастната дама.

— Никого не заплашвам — отвърна Смит.

Тя се усмихна.

— Е, аз пък заплашвам. И ако ти или тлъстото копеле, за което работиш, направите нещо на този млад мъж, ще е много лошо и за двама ви. — Тя се усмихна отново с острите си зъби и Шадоу усети, че настръхва. — Има по-лоши неща от смъртта — добави. — И аз ги мога. Не съм млада и не си падам по празните приказки. Затова, ако съм на твое място, бих се грижил за този младеж — изсумтя накрая.

Вдигна сина си с една ръка като кукла и стисна дамската си чанта с другата.

Кимна на Шадоу, пое към тъмната огледална вода и скоро се скри заедно със сина си под повърхността на езерото.

— Мамка му — измърмори Смит.

Шадоу не каза нищо.

Смит порови в джоба си. Извади пакет тютюн и си сви цигара. Запали я.

— Ха така — каза.

— Какво ха така? — попита Шадоу.

— Я по-добре да те почистим и да ти намерим някакви дрехи. Иначе ще измръзнеш до смърт. Нали я чу какво каза?

IX.

Същата нощ Шадоу беше настанен в най-хубавата стая в хотела. И по-малко от час след като се беше прибрал, Гордън от рецепцията му донесе нова раница, нови дрехи и дори нови ботуши. Не му зададе никакви въпроси.

Върху сгънатите дрехи имаше голям плик за писма.

Шадоу го отвори. В него бяха паспортът му, леко обгорен, портфейлът му и парите: няколко пачки новички банкноти по петдесет лири, прихванати с хартиени ленти.

Леле, как валят парите, помисли си без удоволствие и безуспешно се опита да си спомни къде беше чувал тази песничка.

Кисна дълго във ваната, за да облекчи болката.

И заспа.

На сутринта се облече и тръгна по улицата, която водеше нагоре по хълма и вън от селото. На върха на хълма имаше къща, сигурен беше, с лавандула в градината, плот от чамово дърво и пурпурен диван, но колкото да я търси, не откри къща, нито дори следи от къща, само трева и глогови храсти.

Повика я по име, но никой не му отговори, само вятърът откъм морето донесе първите обещания за зима.

И все пак, когато се прибра в хотела, тя го чакаше. Седеше на леглото, облечена в старото си кафяво палто, и оглеждаше пръстите си. Не вдигна глава, когато той отключи вратата и влезе в стаята.

— Здрасти, Джени.

— Здрасти — много тихо отвърна тя.

— Благодаря ти. Спаси ми живота.

— Ти ме повика. Аз дойдох.

— Какво ти е?

Тя го погледна.

— Можех да съм твоя — каза със сълзи в очите. — Мислех, че ще ме заобичаш. Може би. Някой ден.

— Ами, можем да пробваме. Утре можем да се поразходим заедно. Но не надалеч, защото съм скапан.

Тя поклати глава.

Най-странното беше, че вече не приличаше на човек: приличаше на това, което е, диво създание, горско създание. Опашката й помръдваше на леглото изпод палтото. Беше много красива и Шадоу осъзна, че я желае непреодолимо.

— Най-трудното, когато си хулдра, дори хулдра, която е много далеч от дома си, е, че не искаш да си сама, трябва да обичаш някой мъж — сподели Джени.

— Обичай ме тогава. Остани при мен — каза Шадоу. — Моля те.

— Ти не си мъж — тъжно пророни тя.

Изправи се.

— Но пък нещата се променят. Може пак да се прибера у дома. Хиляда години минаха и не помня и дума от норвежкия.

Взе ръцете му в малките си длани, които можеха да огънат железен прът и да разтрошат скала на пясък, и много нежно стисна пръстите му. И си отиде.

Той остана още един ден в хотела и хвана автобуса за Турсо, а оттам влака за Инвърнес.

Във влака спа, но не сънува.

Когато се събуди, на седалката до него имаше някакъв мъж. Мъж с лице като брадва, който четеше книжле с меки корици. Когато видя, че Шадоу е буден, затвори книгата. Шадоу погледна корицата: „Трудността да бъдеш“ от Жан Кокто.

— Хубава ли е книгата? — попита Шадоу.

— Да, бива си я — каза Смит. — Есета. Уж са лични, но непрекъснато имаш чувството, че те поглежда невинно от страниците и казва: „Това съм аз“ и блъфира двойно. Но „Красавицата и звярът“ ми хареса. Почувствах го по-близък с нея, отколкото с тези есета.

— Всичко е на корицата — отбеляза Шадоу.

— Какво имаш предвид?

— Трудността да бъдеш Жан Кокто.

Смит се почеса по носа.

— Дръж. — И подаде на Шадоу днешния брой на „Скотсман“. — Девета страница.

В дъното на девета страница имаше кратка дописка: пенсиониран доктор се самоубива. Тялото на Гаскел било открито в колата му на един паркинг за пикник по пътя за морето. Бил погълнал цял коктейл приспивателни и почти цяла бутилка „Лагавулин“.

— Господин Алис мрази да го лъжат — каза Смит. — Особено служителите му.

— Нещо за пожара пише ли?

— Какъв пожар?

— О! Да бе.

— Няма обаче да се изненадам, ако през следващите няколко месеца много лош късмет сполети богатите и красивите. Катастрофи с коли. Катастрофи с влакове. Някой самолет може да падне. Скърбящи вдовици и сираци, приятели. Тъжна работа.

Шадоу кимна.

— Знаеш ли — продължи Смит, — господин Алис е много загрижен за здравето ти. Тревожи се. И аз се тревожа.

— Ами?

— Абсолютно. Искам да кажа, да не би нещо да ти се случи, докато си в страната. Може да не се огледаш, като пресичаш улицата. Да размахаш пачка банкноти в някоя кръчма. Не знам. Работата е там, че ако пострадаш, онази, как й беше името, на Грендел майка му, може да изтълкува нещата неправилно.

— Е?

— Е, ние мислим, че трябва да напуснеш Обединеното кралство. По-безопасно ще е за всички, не мислиш ли?

Шадоу мълча известно време. Влакът забави ход.

— Добре — каза накрая.

— Това е моята гара — съобщи Смит. — Тук слизам. Ще ти осигуря билет, докъдето пожелаеш, първа класа, разбира се. Еднопосочен. Само ми кажи къде искаш да идеш.

Шадоу потри охлузената си буза. В болката, която изпита, имаше нещо почти успокояващо.

Влакът спря. Гарата беше малка, наоколо не се виждаха никакви къщи и хора. До сградата, под лъчите на унилото слънце, беше паркирала голяма черна кола. Прозорците й бяха затъмнени и не се виждаше кой е вътре.

Смит свали прозореца на купето, отвори отвън вратата на вагона и слезе на перона. Погледна към Шадоу през отворения прозорец.

— Мисля да прекарам още няколко седмици в Обединеното ви кралство — каза Шадоу. — А вие се молете да се оглеждам, докато ви пресичам улиците.

— А след това?

Тогава Шадоу разбра. А може би го беше знаел през цялото време.

— Чикаго — каза на Смит, докато влакът потегляше. Почувства се стар, когато го изрече. Но не можеше да отлага вечно.

След това продума, толкова тихо, че само той се чу:

— Май се прибирам у дома.

Скоро заваля: огромни капки трополяха по прозореца и превръщаха света в размазани сиви и зелени петна. Силни гръмотевици съпроводиха Шадоу по пътя му на юг, бурята вилнееше, вятърът виеше и светкавиците хвърляха великански сенки по небето, и в тяхната компания самотата на Шадоу постепенно започна да се топи.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.